Per la vella carretera Entre esclats de llum i mel Hi ha dos homes que caminen Amb la fosca dintre seu. No se saben ni es coneixen Cadascú amb el seu turment, Fan camí l'un cap a l'altre Des d'angoixes diferents. El matí els encén el rostre Tot solcat de solituds I dins seu res no els ajuda Per dreçar el seu futur, Són dos homes que fan via Mentre esperen que un atzar Converteixi el seu silenci En un gest de llibertat, Ah, si aprenguessin a mirar-se, Ah, si el coratge els empenyés, Ah, si trobessin el somriure Ah, si el recel no els separés. I els dos homes que caminen No es veuran fins que un revolt Els encari l'un a l'altre I els acusi d'anar sols, I serà potser aleshores Que aprendran secretament Que una pena compartida Mai no dóna tant turment. Els moixons del cementiri Han deixat de refilar, El riu llisca entre les pedres I també alenteix el pas, No hi ha còrrecs ni margeres Que no els vetllin cada instant, Tots els arbres els contemplen I ni el vent mou el fullam; Ah, si es paressin i parlessin, Ah, si el paisatge els fes companys Ah, si la llum de les mirades Ah, enllacés les seves mans, Quina meravella Si un somriure els dibuixés els llavis I potser per sempre Sapiguessin caminar plegats, Quina meravella Si un batec els fes més tendra l'ànim Quina meravella El coratge d'estimar Quina meravella Si l'atzar que els ha creuat les vides Fos com la promesa D'un nou temps vibrant i lluminós, Quina meravella Si acceptar el gran joc de descobrir-se Quina meravella Conjurés recels i por. A la vella carretera Res no acaba, tot reneix I la vida ensenya un ritme Sempre igual i diferent, I els dos homes que la viuen Tal vegada hauran après Que sols ells tenen la força De mudar-la dintre seu Ah, què descobriran en veure's, Ah, amb quin gest s'acolliran Ah, tant de bo que la tendresa Ah, canviés el seu mirar, Quina meravella Si el ressò de l'alba a les muntanyes Desvetllés les notes D'algun cant d'amor potser imprevist Quina meravella Si la força sempre desitjada Quina meravella Dibuixés els seus destins Quina meravella Si el goig incert d'una tonada En sabéssim treure La creixença que ens pot ser més bons Quina meravella Si el sender que el cor ens a**enyala Quina meravella Sempre fos vial d'amor. Quina meravella Si de tant sentir-nos solidaris Tots plegats penséssim A guanyar el futur unint les mans Quina meravella Si la pau fos l'única eina fàcil Quina meravella Per aprendre a caminar.